Hør her...
Du vinder.
Sluk for musikken. Du ved, jeg hader den sang.
Hvorfor siger du ikke noget?
Sig noget, for helvede!
Du er her.
Du kigger på mig. Hvad bilder du dig ind?
Tror du, du kan narre mig? Nej, det kan du ikke.
Jeg kan mærke din tilstedeværelse.
Og dine bevægelser. Jeg kan endda dufte dig.
Hvis du tror...
Hvis du tror, jeg hænger mig, mens du ser på...
Vi burde bede om mere tid med Hubble for at studere atmosfæren...
- Hvad skete der? - Hun blev svimmel.
- Hvad skete der? - Drik lidt vand.
- Rolig, Julia. - Lad hende få vejret.
- Alt vel, Julia? - Ring efter en læge.
Nej, jeg har det fint.
Det er min søster.
Det er Sara. Jeg kan ikke tage telefonen nu...
- Er dette passende? - Jeg vil bare høre, hun har det godt.
Sara?
Sara!
- Hun er måske gået ud. - Nej. Der er sket hende noget.
Strømmen er gået.
- Sikringerne er hele. - Jeg kigger ovenpå.
Sara?
Hun er her ikke. Vi må spørge naboerne.
- Kom ikke herned. - Hvorfor ikke?
Hvad er der?
Hvad er der, Isaac?
- Gå ikke derned. Kom med mig. - Hvad er der?!
Gå venligst videre. Her er intet at kigge på.
- Har du fotograferet? - Politikommissær.
- Jeg beklager det, der er sket. - Nej, tak.
Ifølge retsteknikeren begik Sara selvmord. Vi vil vide hvorfor.
Hun led vist af en degenerativ sygdom?
Synet forværredes gradvist. Min hustru lider af det samme.
- Sara blev blind for et år siden. - Hvordan tog hun det?
Hun var ikke deprimeret.
Hun skulle opereres.
Hun ventede på en donor, men hun håbede at få synet igen.
Hun blev måske træt af at vente.
Jeg forstår.
Ja. Tak.
Doktor Román kondolerer. Og så vil han undersøge dine øjne igen.
Så er der strøm igen, Isaac.
Lytter du til mig, skat?
- Cd-afspilleren gik selv i gang. - Ja.
Er det ikke mærkeligt, at Sara lyttede til musik lige før...
Desuden hadede hun den sang. Måske var hun ikke alene.
Vi ved ikke, hvorfor hun gjorde det. Hun havde ikke ringet i månedsvis.
- Jeg vil vide sandheden. - Du må ikke bekymre dig.
Jeg er ikke en prioritet lige nu.
- Stressen kan gøre dig blind. - Jeg har haft to anfald på fem år.
Og du har mistet 20 procent af synet.
Ikke igen...
- Har du fundet noget? - Nej, ikke engang et stearinlys.
Det er tid til at hilse på naboerne.
Isaac?
Julia.
Undskyld mig.
Undskyld.
Det gør mig ondt. Jeg hedder Blasco, jeg er hendes nabo.
Jeg kendte ikke din søster så godt, men Lía holdt af hende.
Hun ville have, jeg gav dig disse.
- Lía? - Min datter.
Sara lånte hende bøger. Hun er meget ked af det.
Hun ville ikke engang ud af bilen.
Lía vil gerne vide, om Sara efterlod en besked til hende.
- Vi ved intet. - Jeg forstår.
Nu skal jeg ikke forstyrre længere.
- Skal vi gå? - En nabo med sin datter...
Jeg vidste ikke, hun var så ensom.
Men jeg har tilgivet hende.
Og jeg tilgiver også dig.
Nu må jeg tilgive mig selv, fordi jeg ikke var der for hende.
Men jeg gjorde da alt, hvad jeg kunne, ikke?
Obduktionen viser intet mærkeligt. Fingeraftrykkene er vores og hendes.
Ja, men den der sang... Og det, der skete på kirkegården.
Intet tyder på, at der var nogen hos din søster.
Ingen har hørt eller set noget mistænkeligt.
Hvis det føles bedre, kan du snakke med Soledad.
- Med hvem? - En gammel dame, som bor overfor.
Hun hjalp åbenbart din søster, da hun blev blind.
Bliv ikke væk længe.
Hvor bor hun henne?
- Følg rebet i haven. - Hvilket reb?
- Ved den gamle noget? - Ingen andre end du vidste det.
Men du må snakke med din hustru. Før eller siden opdager hun det.
Jeg venter på det rette øjeblik.
Soledad?
Hallo?
- Hvem er det? - Julia, Daras søster.
Jeg kommer straks.
Jeg beklager rodet. Her er sikkert beskidt overalt.
- Undskyld, er De her stadig? - Undskyld, jeg vidste ikke, De...
Undskyld mig. Jeg ville med til din søsters begravelse -
- men det tog en time at finde to sko, der passede sammen.
- Var De en nær ven af Dara? - Tja...
Da hun begyndte at miste synet for et år siden, snakkede vi sammen.
Men på det seneste snakkede hun næsten ikke med mig.
- Hun havde fået nye venner. - Hvem?
Yngre mennesker. De ved...
- Fra Baumann-centret. - Baumann-centret?
Et blindecenter i nærheden. De får en til at tro, man kan, hvad man vil -
- trods blindheden. Kan man ikke høre, er man døv.
Mangler man en arm, er man uden arm. Kan man ikke se, er man blind.
Intet kan nogensinde blive som før.
Hvor finder jeg en taxa?
Tak.
- Gå ligefrem og ned ad trappen. - Tak.
- Jeg vil savne hende. - Du hadede hende.
Jeg synes, det er ubegribeligt. Hvorfor hang hun sig i kælderen?
- Et minuts stilhed? - Vær ikke ond.
- Ingen kunne lide hende. - Synes I ikke, det er mærkeligt?
Nej. Vi har nok alle haft samme tanke engang.
Jeg overvejede at skære mig i håndleddene, i stearinlysets skær.
- Jeg ville springe ud af vinduet. - Men vi har kun overvejet det.
- Noget får en til at ville livet. - Sådan har Dara ikke haft det.
Er en kæreste ikke en god nok grund?
- Havde Sara en kæreste? - Hun sagde, hun havde mødt en.
Jeg ved ikke, hvem det var. De var sammen i nogle måneder.
De tog til Bellavista i en uge.
- Hvad er der i Bellavista? - Hotelværelser.
Stille.
Fuck, hvor mærkeligt.
- Hvad er der? - Her er nogen.
- Det føles som Sara. - Det er ikke sjovt!
- Jeg kan også dufte hende. - Noget rørte på sig.
- Jeg har hende. Ring til vagten. - Jeg er Saras søster.
- Julia? - Ja.
- Hvorfor udspionerede du os? - Jeg kunne ikke afbryde jer.
- Hvem er så den mand, der er med? - Jeg er her alene.
Der er en mand her. Han står bag ved dig.
Vent!
Pis!
Hvem der?
Vend dig om.
Vend dig om, sagde jeg!
Nej. Nej.
Isaac?
"Hotel Romeo. Bellavista."
Hvad er der sket? Du er jo gennemblødt.
Det regnede, da jeg gik hjem fra Soledad.
Har du været der så længe?
Hun bød på mad. Jeg kunne ikke afslå.
Jeg tog derhen, Julia. Du tog af sted for en time siden.
- Hvor har du været? - Hvor er du kontrollerende...
Jeg kan også spørge, hvad du leder efter.
Selvfølgelig.
Selvfølgelig. Nu ved jeg, der er noget mærkeligt ved Saras selvmord.
- Der er nogen, der overvåger os. - Hold nu op, Julia.
Hvem?
- Hendes kæreste. - Hvordan ved du, hun havde kæreste?
En gruppe blinde kvinder fortalte det, og nogen udspionerede os.
- Hvordan ved du det? - Jeg fulgte efter ham.
Isaac.
- Isaac. Hvad laver du? - Vi rejser nu.
Hvis det kræver, at jeg slæber dig ud herfra, så gør jeg det.
Jeg vil ikke have, du får det værre. Jeg ville aldrig tilgive mig selv.
Det, der overgik Sara, var slemt nok.
Du har ret.
Men jeg vil ikke hjem. Kan vi tage et andet sted hen?
Hvor vil du hen?
- Vil du virkelig bo her? - Guidebogen kalder det hyggeligt.
Er udsigten ikke smuk?
- Julia? - Jo, den er flot.
Tak.
- Jeg parkerer bilen. - Ja, gør det.
- Husker du min søster? Hun var blind. - Jo, en kollega fortalte om hende.
Kan du tjekke navnet på den mand, hun var sammen med?
- Det står ikke på kvitteringen. - Beklager, men jeg mindes ingen mand.
Min søster er død, og jeg må finde ham.
Hvor er det mærkeligt. Bookningen er slet ikke registreret.
Alt lader til at være blevet slettet.
Jeg beklager. Det må være en computerfejl.
Forhør dig hos Arlequín. Vi plejer at anbefale den restaurant.
Tak.
- Tak. - Hvorfor anbefalede de den her?
Jeg kan godt lide den.
Det er ikke din stil.
- Tjeneren stirrer konstant på dig. - Hold op.
- Det er ren indbildning. - Måske.
- Mine læsebriller... - I din frakke? Mærkeligt.
Jeg henter dem, jeg skal alligevel på wc.
Lægger han an på dig, så skrig.
Sikken forandring. Jeg kan lide det. Det frem hæver dine øjne.
Jeg vidste, de var grønne.
Du forveksler mig med min søster. Hun var her med sin kæreste.
- Sin kæreste? - Ja. Hun havde vel en mand med sig?
Jo, det tror jeg nok.
- Husker du hans navn? - Nej.
Han var meget reserveret og grå.
- Kan du beskrive ham? - Selvfølgelig. Han var...
- Han havde et almindeligt udseende. - Var han høj, lav, lys, mørk?
- Jeg kan ikke beskrive ham. - Men du husker min søster.
Hende lagde alle mærke til. Hun havde jo bandager på.
- Bandager? - Hun var jo blevet opereret.
- Var hun blevet opereret? - Derfor gættede jeg på øjenfarven.
Hvis jeg gættede rigtigt, ville hun...
- Kom lige, Pablo. - Selvfølgelig. Hils hende.
Jeg kunne ikke finde dem.
Vi klarer os nok uden.
Er der noget galt?
Sara var her forrige uge.
- Hvad laver vi her, Julia? - Isaac...
Tjeneren fortalte, hun havde bandager for øjnene.
Hvorfor skulle hun begå selvmord, hvis hun fik sit syn igen?
Hvorfor skulle hun det?
Fordi operationen mislykkedes.
Hvad?
Den mislykkedes.
Doktor Román fortalte det i går.
Jeg ventede på det rette øjeblik til at sige det.
Jeg ved, hvordan det føles.
- Manden findes. Han findes. - Julia!
- Er der andet, jeg ikke ved? - Jeg beskyttede dig fra sandheden.
Hvad er sandheden?
At Sara tog livet af sig, fordi hun hadede at være blind.
Julia.
- Hun var her med sin kæreste. - Det beviser ingenting.
Han holder sig væk. Hvorfor deltog han ikke ved begravelsen?
De var nok ikke sammen længere.
Han stak måske af, da han opdagede, hun stadig var blind.
Kan det virkelig være så enkelt? Nej, det er det ikke.
Nogle gange har jeg svært ved at fatte, du er psykolog.
Jøsses!
Hvad laver du?
Julia. Julia! Så du den ikke?
Du så den ikke, vel?
- Hvor mange anfald har du haft? - To.
Pis.
Hvis jeg bliver blind... Eller når jeg bliver blind...
Nej, det kommer ikke til at ske.
Det kan ske, selvom vi ikke ønsker det.
Isaac.
Engang sagde du til mig -
- at du kunne se universet i mine øjne.
- Det kan jeg stadig. - Hvad hvis det slukker?
Luk øjnene.
Hvad er der?
Luk øjnene.
Kan du se mig?
Selvfølgelig ikke.
- Hvordan ved du, jeg er her? - Fordi jeg kan høre dig.
Hvad hvis jeg er stille? Hvordan ved du så, jeg er her?
Jeg kan røre ved dig.
Og du kan dufte mig.
Og jeg kan kysse dig.
Lov, vi vender tilbage til ørkenen, hvis den dag oprinder.
Det lover jeg.
Jeg vil gerne have, det er det sidste, jeg ser. Med dig.
- Julia... - Lov det.
Lov det.
Jeg lover.
Men du må love mig -
- at du holder op med at jage spøgelser -
- og at vi besøger doktor Román.
I morgen.
Fint.
Jeg henter bilen og bærer kufferterne ud. Jeg venter udenfor om et kvarter.
Frøken Levin.
Jeg kondolerer.
Jeg hedder Créspulo og læste dødsannoncen i avisen.
Tak.
Jeg har noget, som tilhører hende.
Nogle timer efter hun rejste herfra -
- fandt jeg en nøgle under sengen på hendes værelse.
Jeg tror, jeg lagde den her.
Tak.
Créspulo. Undskyld...
Min søster var her da sammen med en mand, ikke?
Den usynlige mand.
Undskyld?
Ingen husker den mand, hun var sammen med.
Derfor behøver han ikke være usynlig.
Ved De, hvordan det føles aldrig at blive set?
Og folk altid støder ind i dig, når du går ud?
At skulle spørge om noget tre gange, uden at nogen svarer?
Sådan er den mand, De leder efter. Et ophold. Et tomrum.
Et fravær.
Derfor er der ingen, der husker ham.
Men De gør.
På en måde er jeg selv usynlig.
Det er længe siden, nogen har husket mig.
Ved De, hvor jeg kan finde denne mand?
Hvad er De bange for?
Han plejede at parkere sin bil i et parkeringshus i nærheden.
Et overvågningskamera filmer parkeringshuset døgnet rundt.
- Tak. - Vent.
Vær forsigtig. Manden, som din søster kom med, havde meget vrede i blikket.
Den, som føler sig usynlig og vred på omverden -
- er farlig.
Han kan nærme sig, uden De bemærker det, og...
- Hvor har du været? - Så du nogen gå ud?
Vent lidt.
Jeg ved, hvordan vi finder ham.
Nej! Jeg snakker med vagten.
- Du venter her. Ikke? - Rolig nu. Du bliver jo helt...
- Du gav mig et løfte i går. - Råb ikke ad mig.
- Jeg er træt af det her! - Jeg vil bare vide, hvem han er.
Dette slutter her og nu. Sikke noget pis...
Dette er en telefonsvarer.
Undskyld. Har nogen bedt om at se overvågningsbåndene?
Jeg vil ikke have noget ballade.
Han betalte og lovede at holde mund.
Min mand. Jeg venter på ham. Ved du, hvor han er?
Nej. Han stak af, så snart kopieringen var slut.
- Har nogen andre været her? - Nej.
- Er du sikker på det? - Vi kan tjekke monitorerne.
Hvad fan...
Jeg kommer om lidt.
Sikke noget pis.
Hvad foregår der?
Rolig, det er bare mig. Nogen har kortsluttet ellen.
Det kan ikke være rigtig.
Det kan ikke være rigtig. Nej.
Min mand er blevet kidnappet.
Vi ved kun, at overvågningsbåndene er blevet stjålet.
Manden, som var sammen med min søster, står bag. Find ham.
Hvordan finder vi en, ingen har set, ikke engang du?
Créspulo.
Hvad er der sket?
- Der er ingen tegn på vold. - Det er den usynlige mand.
I må finde ham. Min mand er i livsfare.
Isaac.
- Ring efter en læge. - Få en læge herhen.
- Der er ingen vej tilbage. - Hvor lang tid har jeg?
Det kan være timer, dage eller uger. Men mindre end en måned.
- Vi må hurtigt finde en donor. - Kendte du min søsters fyr?
Nej, det gjorde jeg ikke.
Jeg ved, du har det svært lige nu, men du må tænke på dig selv.
Prøv at undgå psykisk pres -
- og anstreng ikke synet.
Iván! Iván!
Iván.
En kæreste? Det fortalte Sara intet om.
Hun stolede ikke på mænd.
Ikke som jeg. Eller Dem.
- Isaac har ikke forladt mig. - Sådan siger vi alle.
Jeg opdigtede også en historie, da min mand smuttede.
Min mand hadede min søn Ángel -
- og min søn var det vigtigste i mit liv.
Så kom min øjensygdom, og jeg blev blind.
Ángel passede mig i ti år -
- men en morgen, da jeg vågnede...
...var han gået. Min Ángel havde forladt mig.
Hvordan kan en søn forlade sin blinde mor?
Jeg opdigtede en historie, og den holder jeg fast ved.
Hvor ydmygende... undskyld mig.
- Ja? - Det er et automatiseret hotel.
Betalingen sker via automater.
I dag meddelte banken, at Deres mands kreditkort var blevet brugt.
Da jeg undersøgte værelset, fandt jeg den her på natbordet.
Der er ting, De ikke ved om Deres mand.
- Han sagde intet om Saras operation. - Han ville beskytte mig.
Román har ikke fortalt nogen om operationen.
Hvor vidste Deres mand det så fra?
En patrulje, som passerede Saras hus, så der var lys derinde.
Isaac?
Vent her, Julia.
Isaac?
Hallo?
Isaac?
Isaac.
Julia!
Pis! Jeg må ud herfra. Hvor er den?
Rolig.
Hvor er døren?
Julia! Julia!
Politikommissær!
Rolig, det er bare mig.
Her er nogen. Han er her!
Her er nogen.
Hvad sker der?
Tænd venligst lygten.
Tænd...
Tak.
Hej.
Jeg må fortælle dig noget, Julia.
Din mand efterlod sig et brev.
Vi har fået bekræftet, at det er hans håndskrift.
Sådan ligger landet:
Sara og Isaac havde haft noget kørende i seks måneder.
I brevet beder han om din tilgivelse.
Mobiludskrifter bekræfter, at han har ringet til hende mange gange.
Vidste du, de havde kontakt til hinanden?
Tænk nøje efter. Isaac ville selv ind og hente overvågningsbåndene.
Han var med på båndene og ønskede ikke, du skulle opdage det.
Så tog han hen til hotellet og følte, at han ikke kunne leve uden Dara.
Jeg beklager, men det hele giver mening.
Vi har fundet en donor og kan operere dig i morgen.
Tak.
Tag det roligt, Julia.
Slap af og prøv at få sovet lidt.
Det hele er gået godt, Julia, men nu må vi være forsigtige.
Dine øjne skal beskyttes mod lys i to uger.
Fjerner du bandagen for tidligt, er der intet at gøre.
Men bare rolig. Vi tager hånd om dig her.
Nej, jeg vil hjem. Jeg hader hospitaler.
Det går desværre ikke. Vi skal overvåge dig.
Jeg kan bo i min søsters hus. Der kan jeg finde rundt.
Jeg synes ikke, det er en god ide.
Men ser jeg ikke, mærker jeg ikke.
Du kan bo i din søsters hus -
- men du får hjemmebesøg fra personalet hver eneste dag.
Der er én ting til.
Din mand skal identificeres. Skal jeg tage mig af det?
Nej, det vil jeg helst selv gøre.
Kan I opbevare kroppen, til jeg kan se?
Jeg vil tage afsked med ham.
Nu går vi frem til sofaen. Fortsæt lige frem.
Her er dine ting.
Lad os ordne det. Sådan.
Skal vi vente, til sygeplejeren kommer?
Gør mig en tjeneste. Undersøg, hvad denne nøgle er til.
- Den passer ikke til noget. - Har I prøvet overalt?
- Ja. - Var der ellers andet?
- Nej tak. Gå I bare. - Så gør vi det.
- Ja? - Hej. Du må være Julia.
Jeg er Iván, din sygeplejer. Undskyld forsinkelsen, der var meget trafik.
Jeg havde foretrukket en kvinde.
Vil du ringe til doktor Román... Hvad er der sket med hånden?
Såret er overfladisk. Snart vil du ikke mærke det mere.
Nu laver jeg mad, og så rydder jeg op.
Forresten...
- Hvad gør jeg med brillerne? - Smid dem ud.
Mens du spiste, så jeg mig omkring i huset.
Julia.
Julia. Jeg skal gå nu.
- Hvad er klokken? - Den er ni.
I starten mister man tidsfornemmelsen.
Jeg lægger nogle sovepiller. Og her er en alarm.
Du trykker blot på knappen, hvis der er noget.
Her er knappen. Kan du mærke den?
- Kom. - Hvad er der?
- Jeg skal lægge dig i seng. - Undskyld, men det klarer jeg selv.
Alt vel?
Du vinder. Læg mig i seng, og så kan du gå.
Hvem der?
Rolig.
Rolig, skat.
- Det er mig. - Isaac?
Isaac. Hvordan er det muligt?
- Isaac. - Sig ikke noget.
Hvad laver du?
- Hvad laver du? - Fjerner den skrækkelige bandage...
...så du bedre kan se mig.
Nej! Nej! Lad mig være! Slip mig!
- Slip mig! - Kæmp ikke imod, lillesøster.
Vi er to mod en.
- Nej! Nej! - Lig stille.
Hold op!
Nej! Slip mig!
Åh gud.
- Iván. Iván. - Er alt vel, Julia?
Jeg tror, der er nogen i huset. I det næste værelse.
Bliv der. Jeg ringer efter politiet.
- Sådan. Er du der? - Ja. Du må hjælpe mig væk herfra.
- Hvor er du? - I gæsteværelset.
Gå hen til døren og gå ud af værelset.
Du kan mærke væggen til højre. Tag et skridt.
To skridt foran dig er trappen. Find vej derhen.
Der er seks trin til trappeafsatsen. Så er der ni til.
Julia. Julia.
- Nu er jeg nede. - Gå langs væggen hen til døren.
- Hvem er du? - Hvad sker der?
- Det ved jeg ikke. - Kom ud derfra nu!
Intet tyder på indbrud.
Der var nogen, der ledte efter noget.
Beklager, men jeg kan ikke gøre mere.
Skal jeg ringe til hospitalet? Måske er det ikke så godt, du bor her.
Du tror sikkert heller ikke på, her var nogen?
I din tilstand bliver man nemt forvirret.
Du må godt slippe nu.
Hvad er der?
- Tager mine øjne ikke skade? - Nej, jeg skifter blot bandage.
Det har jeg gjort mange gange.
Som 20-årig blev jeg midlertidig blind efter en trafikulykke.
Ligesom du, bildte jeg mig ting ind.
Jeg havde mareridt og ville ikke bede om hjælp.
Jeg frygtede at blive blind.
Det gik fint, og jeg fik synet igen.
Men i løbet af den tid forstod jeg, hvad det vil sige at leve i mørke.
Det er derfor, jeg arbejder her.
- Har du lige opdigtet den historie? - Spørg hospitalet.
Jeg forstår din frygt, men den eneste måde at komme af med den -
- er at bekæmpe den.
Hvad siger du til det?
Vil du lade mig hjælpe dig?
- Men hold... - Lad mig gøre det.
- Hvad skete der? - Prøv at finde hen til døren.
Følg væggen med hånden og gå hen til kommoden.
Så vitrineskabet.
- Det er meget svært. - Undersøg øjnene, næsen...
Min næse er min største kropsdel.
Du vil elske den her. Det er Beethovens sommerhit.
Nu føler jeg mig mere sikker. Nogle gange føles det hårdt.
Men jeg har sovet godt de sidste nætter. Iván har været tålmodig.
Ja, han tager godt hånd om mig. Ja, det skal jeg gøre.
Tak, fordi du ringede.
- Går du allerede? - Jeg er sent på den.
Kan du ikke blive lidt længere?
- Kun et øjeblik. - Er du stadig bange?
Nej, det er ikke det. Det er lige meget.
Skal jeg lave en middag for to?
- Du kan se tv imens. - Det bliver svært.
Jeg kan hjælpe dig.
- Drikker du ikke for meget? - Jeg fejrer noget.
Hvad?
Om fire dage fjerner de bandagen, og så kan jeg se igen.
Det skal nok gå godt, Julia.
Hvis operationen mislykkes, kan jeg alligevel ikke klage.
Jeg har set alt det, jeg vil se.
Hvad er det smukkeste, du har set?
Sjovt... Det er ironisk, at du spørger om det.
Hvorfor?
Jeg har brugt hele mit liv -
- på at lede efter usynlige planeter. Jeg har set fantastiske ting.
Men intet kan sammenlignes med Saharas himmel.
Der mødte jeg Isaac.
Vi havde meldt os til den samme udflugt og tilbragte hele natten -
- med at betragte himlen.
Jeg spurgte, om det var det smukkeste, han havde set.
Han sagde, at det var det.
Pludselig så jeg, at han betragtede mig. Jeg blev meget nervøs.
Jeg spurgte...
...hvorfor han ikke betragtede universet.
Han svarede, at det behøvede han ikke løfte hovedet for at gøre.
"Jeg kan se universet i dine øjne."
Hvad skete der så?
Jeg nærmede mig.
Jeg rørte ved ham.
Jeg mærkede, at han også var nervøs.
Det føltes, som om to sjæle blev til en.
Følte han mon det samme?
Hvad svarede han?
Ikke noget.
Han svarede med et blik. Hvorfor? Hvorfor kiggede han sådan på mig?
Hvorfor?
- Burde jeg have ladet være? - Det ved jeg ikke.
Jeg troede, at det der med Sara blot var et sidespring -
- men nu ved jeg ikke, hvad jeg skal tro.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal tro.
Det skal nok gå, Julia.
Lover du det?
Det lover jeg.
Nej. Nej, jeg kan ikke.
Jeg må ikke. Det ville være forkert.
- Iván. Undskyld. - Nej, sig ikke noget.
Jeg beder dem om at finde en afløser.
Foretrækker du det?
Gør du?
I så fald kommer jeg igen i morgen. Sig til, hvis du ikke vil have det.
Hjælp! Hjælp!
- Hjælp! - Rolig.
Rolig. Det er Blasco, din nabo. Lías far.
Ring efter politiet.
Tag det roligt. Du har brug for en drink.
Nej. Ring til politiet først.
Hvorfor? Vil du da fortælle om et nyt mareridt?
- Sidst troede de ikke på dig. - Der stod nogen ved min seng.
Hvad ville han? Voldtage dig?
Det er min datter.
Jeg har sagt, du ikke må udspionere! Gå i seng nu!
Og luk døren!
Hr. Blasco?
Kan De ikke ringe nu?
Selvfølgelig, bare rolig.
Det var mærkeligt. Telefonen er død.
Bare rolig, jeg henter mobilen.
Batteriet er dødt. Det tager lidt tid at lade det op.
Du kan være helt rolig. Sæt dig ned.
Sæt dig ned. Sæt dig ned.
Hvad siger du så? Skal vi snuppe en drink -
- mens telefonen oplader?
- Hvad siger du? - Må jeg få lidt vand?
- Vand? Vand? - Ja, jeg er tør i halsen.
Selvfølgelig.
Hvor skal du hen, Julia?
Hallo! Hvor skal du hen?
Hallo? Hvor gik du hen?
- Hallo! - Iván.
Svar nu.
Iván. Svar.
Hvad er der, Julia?
- Julia! Vi går hjem til dig. - Iván!
Nej, der er ikke sikkert.
Der er ikke sikkert. Hvad med hjem til dig?
Fint.
Tak. Farvel.
Hvad sagde de?
Politikommissær Dimas møder først klokken syv.
Hvil dig lidt, så tager jeg med dig i morgen.
Ingen vil gøre dig fortræd. Du kan være helt rolig.
Du tager min seng. Jeg henter min feltseng i kælderen.
Jeg er hurtigt tilbage, du er sikker her.
Jeg er straks tilbage.
Godt.
Iván?
- Hvem er du? - Lía Blasco.
- Hvordan fandt du mig? - Jeg fulgte efter dig.
- Bliv der. - Far har intet med det her at gøre.
- Han løj for mig. - Han er ensom, og du er lækker.
Det var mig, der tog nøglen og udspionerede dig.
Har du mareridt?
Sara drømte, at nogen rev bandagen af hende og stak hende med nåle.
Her er et monster, men han gemmer sig i mørket.
Han gjorde hende blind. Jeg har fulgt efter ham og har prøvet nøglen.
Nu har jeg set nålene igen. Det er ham, din sygeplejer.
Lyt til mig!
- Isaac holdt af dig. - Han holdt mere af Sara.
De ville ikke gøre dig ked af det.
- Det var derfor, de ikke sagde noget. - Isaac skrev et brev.
- Monsteret tvang ham. - Der findes ingen monstre.
Det her gør.
Han samler på billeder.
Han har hele væggen fuld med billeder af dig og Sara.
- Han har fjernet jeres øjne. - Hold op!
Lad mig være!
Hvad laver du?
Brug nøglen, hvis du ikke tror mig.
- Hvor er nøglen? - Han tog den.
- Nej, det var dig. - Hvorfor?
- For at beskytte din far. - Det er ham. Sig ikke, jeg er her.
- Iván? - Hvad laver du, Julia?
Jeg er så bange.
Jeg laver lidt te til dig. Det virker afslappende.
- Iván? - Ja.
Jeg kan ikke finde nøglen. Den er mit eneste bevis mod Blasco.
Har du taget den?
Den lå på gulvet. Du må have tabt den. Jeg ordner det.
Sæt dig ned og slap af.
Han lyver. Han havde nøglen. Vi må ud herfra.
- Tror du ikke på mig? - Nej, han arbejder på hospitalet.
Pis, den er låst.
- Julia? - Ja.
- Sukker? - To, tak.
Han bedøver dig.
Kan du fjerne bandagen? Ellers kommer vi ikke ud gennem vinduet?
Jeg må finde nøglen. Vent på mig på wc'et.
Lía.
Værsgo.
Jeg bliver her, til du sover.
Jeg vil gerne på wc.
Selvfølgelig.
Tak.
- Alt vel? - Ja. Hvad var det for en lyd?
Jeg hørte den også og troede, der var sket dig noget.
- Skynd dig. Teen bliver kold. - Jeg kommer.
Søde Lía. Lía, Lía...
Fire dage. Kun fire dage.
Kun fire dage...
Nej.
- Jeg skal ned i kælderen igen. - Jeg kommer snart.
Lía.
Hvad laver du her?
Hvorfor græder du?
Svar, Julia.
En pige kom herhen. Lía. Blascos datter.
- Hun gjorde mig bange. - Hvorfor tog du bandagen af?
Jeg kunne intet se. Hun sagde grimme ting om dig. Jeg blev bange.
For mig?
Du ville vel aldrig skade mig?
Nej.
Jeg ville se dit ansigt for at være sikker.
Og hvad så du?
Ingenting. Jeg kan intet se.
Er du sikker?
Nogle gange tager det lidt tid.
Operationen mislykkedes.
Det gør mig ondt, Julia.
Pigen løj nok for at beskytte sin far.
I morgen snakker vi med politiet. Så er alt det her slut.
Nej. Lad os ringe til hospitalet med det samme.
- Vi ringer til doktor Román. - Nu.
- Nu gør vi, som jeg siger, Julia.
Doktor Román? Det er Iván.
Undskyld, jeg ringer så sent, men vi har et problem med Julia Levin.
Hun har desværre fjernet bandagen.
Jeg forstår. Det skal jeg nok sige. Undskyld forstyrrelsen.
- Hvad sagde han? - Han er tilbage næste uge.
- Kør mig på hospitalet. - Nej, du skal blot hvile dig.
- En anden kan vel kigge på det. - Skaden er allerede sket.
Lyt til mig, ellers bliver du blind for altid.
Godt så.
- Hvorfor har du rejst dig? - Vandet koger.
Jeg ordner det. Sæt dig ned.
Forsigtig.
Sådan.
Den er næsten færdig.
Værsgo.
Tak.
Hvad er der?
Hvorfor gør du alt det her?
- Hvad mener du? - Hvorfor anstrenger du så meget?
Hvad er du ude efter?
Du forstår vel, hvorfor jeg...
Da...
Da du kyssede mig...
Det kom bag på mig.
Tro ikke, at jeg ikke holder af dig, for sådan forholder det sig ikke.
Jeg ville give dig tid. Du har lidt meget.
Dine sår skal hele.
Det, jeg prøver at sige, er nok -
- at jeg vil stå ved din side.
Drik teen.
Har du kommet sukker i?
Nu skal jeg hente det.
- To, ikke? - Ja, som sædvanligt.
Sådan?
Gider du følge med mig?
- Hvorfor? - Vi skal hente noget i fryseren.
Kom. Lad koppen blive her.
- Åbn fryseren. - Hvorfor?
Gør, som jeg siger.
Åbn fryseren.
Du lyver.
Er du bange?
Nej! Nej! Nej!
Du kender intet til frygt.
Du aner intet om at være bange.
Bange for at blive afvist, bange for ligegyldigheden.
Du aner intet om at leve i mørke.
At søge tilflugt i en anden verden uden blikke.
At vænne sig til konstant at tælle sine skridt.
At forvandle stemmen til ingen stemme og øjnene til ingen øjne.
Efter noget tid forvandles man til en skygge.
Men så opdager man, at de blinde ved -
- at man er der, at man ånder, at man stadig lever.
Man kan tilbyde dem sine øjne og sine hænder.
Det er derfor, vores forhold er så perfekt.
Det er derfor, vi skal fortsætte sådan.
Hvem er du, hvis du ikke er Iván?
Hvor fører du mig hen?
Det gør ondt i øjnene.
Fjern venligst bandagen.
Jeg beder dig.
Fjern venligst bandagen. Det gør så ondt. Fjern den.
- Fjern den. - Hold mund!
Jeg beder dig.
Lad mig se.
Lad mig se, sagde jeg.
Det er begyndt igen, ikke?
Denne gang går det hurtigere.
Stig ud af bilen, Julia. Vi skal pakke.
Åbn døren, Julia!
Åbn døren, for helvede! Åbn døren, Julia!
Åbn døren! Julia!
Julia. Julia!
Hvem er det?
- Er døren låst? - Er det dig, Julia? Jeg blev bange.
- Er den låst? - Ja. Hvad er der?
Der bor en morder i området. Vi må ringe efter politiet.
Telefonen står der i hjørnet. Under maleriet.
Stille.
Vær stille.
Hvad sker der?
- Det er ham. Han er her. - Hvem?
- Kom ikke nærmere, din skiderik. - Hvem snakker du med?
Han gjorde Sara blind. Nu er det min tur.
- Du skræmmer mig. - Kom ikke nærmere. Ring til politiet.
- Skynd dig. - Gør det ikke, mor.
Ángel? Er det dig, min søn?
Ja. Jeg er kommet hjem igen.
- Hun siger, du forfølger hende. - Hun er skør.
- Din søn er morder. - Hold kæft.
Han myrdede min mand. Og Sara.
- Det kan ikke have været så svært. - Jeg holdt af Sara.
Hun tog livet af sig. Hun orkede ikke et liv i mørke.
Det er der ingen, der gør. Du gjorde hende blind og myrdede hende.
- Stemmer det, min søn? - Mor...
- Du kender mig. - Stå stille.
Ring, Soledad. Ring.
Jeg vidste, du ville komme tilbage.
Du ville indse, at det kun er her, du kan være lykkelig.
Uden mig er du ingenting. Du er mindre end ingenting.
Usynlig.
- Hvor længe har du kunnet se? - Men du er min søn.
Og ingen skal tage dig fra mig.
Jeg spurgte om noget, mor.
Hvor længe har du kunnet se?
Hvad laver du, Ángel? Hvad laver du?
Hvad laver du, Ángel? Min søn... Nej... Nej.
Nej.
Rolig, mor.
Nej, nej...
Bare rolig, mor.
Det her er en væske, som angriber synsnerven uden at forårsage smerte.
Du skal ikke bekymre dig. De her nåle er også gode.
Gør det ikke.
- Det skal jeg. - Nej, min søn...
Nej...
Hvad laver vi her?
Jeg vil ikke bruge dem på dig.
Din synsnerve er skadet nok. Du bliver snart blind.
Det må ikke ende sådan.
Bare rolig.
Når mørket kommer, står jeg ved din side.
Jeg har pakket for dig.
Vi rejser langt væk. Ingen vil finde os.
- Vi starter forfra. - Rør mig ikke.
Rør mig ikke, din skiderik.
Jeg vil aldrig holde af dig. Så hellere dø.
- Rør mig ikke! - Er det det, du ønsker?
Rør mig ikke! Slip mig!
- Slip mig! - Så gør det. Gør det!
Gør det.
Eller bliv hos mig.
Gør det. Gør det.
Gør det, for helvede.
- Gør det! - Jeg kan ikke.
Selvfølgelig kan du ikke det. Selvom du ikke indser det -
- holder du af mig.
Du er intet uden mig, og uden dig er jeg blot en skygge.
Julia. Hvorfor har du låst døren?
- Hallo? - Politikommissær, det er Julia.
Lyt til mig. Det her er sidste gang, jeg ringer.
- Hvad er der sket? - Jeg er låst inde. Han vil dræbe mig.
Kom straks, ellers er det for sent. Tro mig.
- Rolig, Julia... - Hører du?
Politikommissær?
Julia!
Det er politiet! Tjek trappen og entreen. Er du der, Julia?
Det er Dimas! Hører du mig, Julia?
- Men hvad laver du, Julia? - Hold mund!
Kan du se ham? Kan du se ham, politikommissær?
Frem med hænderne!
Kig ikke på mig.
- Kig ikke på mig! - Læg kniven på gulvet.
Læg den, sagde jeg.
Jeg mister synet, ikke?
Hvor lang tid har jeg igen?
Du vil ikke se solopgangen.
Jeg vil bede dig om en tjeneste.
Må vi være alene et øjeblik?
Hvad er der sket med hans øjne?
Han donerede dem.
- Hvor er de? - Der, hvor han ville have dem.
Hvorfor, Isaac?
Jeg savner dig så meget.
Du lovede mig.
Du lovede mig. Du lovede.
Du sagde, at du så universet i mine øjne.
Det gør jeg stadig.
Tekst: Claudia Due www.broadcasttext.com